Johan og Marianne har vært gift i ti år.
De har levd i materiell trygghet i en beskyttet verden blant slekt og venner.
Plutselig meddeler Johan at han har forelsket seg i den unge Paula.
De vil reise utenlands i åtte måneder, og han vil bryte opp fra ekteskapet.
Nå har det gått et år, og Marianne har kommet seg etter sjokket.
En dag vil Johan treffe henne. Hun inviterer ham på middag hjemme.
Når han kommer, er begge sjenerte og reserverte.
Johan er blitt tilbudt et professorat ved et amerikansk universitet.
Han er glad og beæret over det, og nå vil han bli kvitt Paula-
-som er blitt ganske besværlig i sin dramatiske og krevende kjærlighet.
Marianne prøver å fortelle om sine forsøk på å finne en ny livsform-
-som kan være mer sann enn hennes tidligere.
Begge er usikre, engstelige og sårbare.
De går til sengs sammen.
Men etter et håpløst forsøk på tilnærmelser går Johan sin vei.
Marianne er alene igjen.
ANALFABETENE
Unnskyld at jeg er sen.
Far ringte da jeg skulle gå, og han ble så omstendelig.
Han blåste i at jeg hadde det travelt.
-Hei. Hvordan har du det? -Jeg er forkjølet.
Først hadde jeg bare vondt i halsen.
Så ble det en fæl snue som har gått ned i luftrørene, og nå har jeg hoste.
-Huff, da. -Jeg har feber, og det er ubehagelig.
Jeg hadde tenkt å avlyse møtet,-
-men du skal jo reise utenlands, og papirene må jo til retten.
Stakkars Johan. Jeg håper at Paula tar seg av deg.
Paula er forkjølet og har omgangssyke. Det er veldig romantisk.
Dere klarer det sikkert.
Så fornøyd du virker. Er det noe spesielt?
Det er bare hyggelig å reise bort, og så er det jo vår.
Og jeg har nytt skjørt. Hva syns du? Er det ikke fint?
-Fargen kommer ikke til sin rett her. -Det er vel fin.
Så fint at vi kunne møtes på arbeidsrommet, så sparer vi tid.
-Det er ikke så hyggelig her. -Det passer til skilsmissepapirer.
Her er avtalen som Henning har opprettet, ordrett som vi bestemte.
-Da trenger jeg ikke lese gjennom. -En må lese alt en skriver under på.
-Så sur du er. -Jeg er ikke sur.
Og her er en oversikt over fordelingen av felles ervervede gjenstander.
Det er bare for hukommelsens skyld. Den skal ikke signeres.
Men her står det at du skal ha bestemors ur, det må være feil.
-Den har jeg fått. Det snakket vi om. -Det kan jeg ikke huske.
Er du så glad i den, får du beholde den. Men den er min.
-Du har naturligvis rett. Ta det, du. -Se etter at jeg ikke har tatt annet.
Sarkasmer er bortkastet. Jeg har snue og er deprimert.
-Vil du ha et glass fin konjakk? -Ja, det syns jeg vi skal ha nå.
Jeg fikk en flaske av Egeman. Han holdt foredrag i Paris og fikk en eske-
-av takknemlige kolleger. Skål.
Hva syns du? Jeg syns at det gjør godt.
Jeg syns også at det er godt. Jeg liker ikke konjakk ellers.
Jeg føler meg bedre allerede.
-Men det er vanskelig å skilles. -Det er bare noen papirer.
Vi har levd fra hverandre lenge og treffes nesten aldri.
Vi er overens, men likevel sitter en der med dårlig samvittighet.
-Det er underlig. Johan! -Hva?
-Det er så underlig. -Ja, det er det.
Da jeg kjørte hit, var jeg i godt humør og bestemte meg for ikke å gråte.
Du sa jo at du hadde dårlig samvittighet.
Er det ikke hyggeligere å sitte i sofaen?
Vi slokker det grusomme lyset i taket.
-Hvordan kan du ha det så utrivelig? -Sofaen er ikke så behagelig heller.
Jo da, hvis en legger føttene på bordet.
-Vil du ha mer konjakk? -Gjerne.
-Har du det bra nå? -Veldig bra.
-Er du alene her i kveld? -Nei, det er en nattevakt her.
-Så hyggelig. -Har en snue, er ingenting hyggelig.
Slutt å syte sånn. Det er sikkert ikke dødelig. Skål.
-Dette blir bare bedre og bedre. -Du er virkelig i godt humør.
-Jeg er faktisk litt forelsket. -Er det fremdeles denne David?
Nei, det er over. Ikke bry deg om det. Gi meg et kyss.
-Men jeg har jo snue. -Jeg blir aldri smittet av deg.
-Var det som du tenkte deg? -Mye bedre.
Legg hånden på brystet mitt.
-Her du tenkt å forføre meg? -Ja, det har jeg.
På teppet. Vegg til vegg og alt mulig. Her og nå.
Ville ikke det vært hyggelig? Du ser mistenksom ut.
Er du redd for nattevakten? Vi er jo gift fremdeles. Kom.
Kom og legg deg oppå meg.
Man burde elske på golvet oftere.
-Johan. Lås døren. -Det kommer ingen.
-Jeg er litt prippen. Lås døren. -Jeg er kanskje også redd nattevakten.
-Skynd deg litt. Han lyter kanskje. -Nei, han går rundt.
Bør du ta av deg buksen når du er så forkjølet?
-Du får vel varme meg. -Så du ikke blir kald på stumpen.
Stakkars lille mann som har det så trist.
Du skal kysse meg. Jeg liker å bli kysset av deg.
Johan. Tenk om...
Du skal lukke øynene. Jeg blir så selvbevisst når du ser på meg.
Nå skal du legge hendene på hoftene mine. Sånn.
Det er deilig.
Tenk om nattevakten kommer nå.
Da får han være med. For vi er jo så grenseløst frigjorte.
Nå skal vi bli her hele natten og bare drikke...
...og elske.
Og i morgen skal vi levere skilsmissepapirene.
-Hva tenker du på? -Det skulle du vel gjerne visst.
-Er du sulten? -Det er jeg hele tiden.
-Hva med biff tartar og en stor øl? -Du får ikke gå ut med meg.
-Jeg er jo i Uppsala med elevene. -Stakkars Paula.
I så fall går jeg gjerne med deg ut og spiser.
-Har du et toalett i nærheten? -Ja, til venstre i korridoren.
Nå skriver vi under og går ut. En verdig avslutning på et godt ekteskap.
Jeg vil lese gjennom dette hjemme.
Skal vi begynne å forandre på det nå?
Du sa jeg at man ikke skal skrive under på noe en ikke har lest.
Da setter vi oss her og leser gjennom alt fra begynnelse til slutt-
-så du ser at jeg ikke har lurt deg.
-Hvorfor ble du så sint? -Jeg er ikke sint. Skal vi lese?
-Er du forbannet? -Ja, men jeg skal beherske meg.
Jeg er jo vant til å beherske meg når det gjelder dine nykker.
Skal vi forlate denne uinteressante diskusjonen? Jeg skal jobbe i morgen.
-Skal vi ikke ut og spise heller? -Nei, jeg er glad for det jeg har fått.
-Hvem er det som har nykker nå? -Hør her, Johan!
Det er meningsløst å snakke nå. Jeg skal prøve å beherske meg.
Jeg legger papirene i en konvolutt som du kan ta med hjem til deg.
Så kan du og Paula kontrollere at jeg ikke har lurt deg.
-Hva er det snakk om, Marianne? -Ingenting.
-Vi var jo så gode venner nettopp. -Ikke glem Evas bursdag på tirsdag.
-Glemmer jeg ofte barnas bursdager? -Nei, jeg minner deg jo på dem.
Jeg vil at du skal betale frankriketuren hennes.
-Hva koster den, da? -Omtrent 2000 kroner.
-Det er utenkelig! -Du kan vel låne av moren din.
-Jeg har lånt for mye av mor. -Jeg har ikke råd.
-Karins regulering kostet 1000. -Kan de ikke få tannpleie på skolen?
Eva får avlyse frankriketuren. Man kan ikke få alt man peker på.
Hun er utrolig bortskjemt og uoppdragen.
Hun var hos mor forleden. Hun var helt rystet over oppførselen hennes.
Sa moren din det? Det er håpløst. Men hun er i en vanskelig alder.
-Du ha litt kustus på jentene. -Hva er det for snakk?
Vi kan snakke om alt, og det er jeg takknemlig for.
Så får man blåse i oppførsel og bortskjemthet.
-Jeg har ingen penger til Evas tur. -Det får du fortelle henne selv.
Hvorfor? Du har omsorgen. Jeg betaler bare bidrag som jeg må skatte av-
-og som uthuler økonomien min.
Skal jeg dessuten ha en masse idiotiske utgifter?
Det er ikke barnas skyld at du forlot oss for en annen!
-Hvordan kan du si noe sånt? -Unnskyld, det var dumt sagt.
Jeg får vel snakke med datteren vår, selv om vi ikke kommuniserer.
Når hun kommer hjem til meg, leser hun Donald eller ser på tv.
Jeg får bare enstavelsessvar, og Paula får ingen svar.
Hun formulerer bare setninger hvis jeg bestikker henne med penger eller kino.
Men når hun ringer vennene sine, går kjeften i flere timer.
-Noen farsfølelser foreligger ikke. -Så latterlig du er som sier sånt.
-Latterlig og barnslig. -Nettopp. Det er ikke morsomt.
Jeg satte dem til verden gjennom en feiltakelse og har betalt en formue.
Jeg nekter å spille farsrollen, og jeg liker ikke barna.
-Hvorfor er du taus? Er du sint? -Jeg tenker.
Du var annerledes mot barna før.
Husker du hvor glad du var da jeg hadde stor mage-
-og hvor ivrig du var over at Eva skulle få et søsken?
Husker du hvor mye du holdt på med jentene og var med på å stelle dem?
Vi delte alt. Barnepleieren sa opp i ren desperasjon.
Du var sammen med jentene hele tiden. Du leste for dem og lekte med dem.
Du var så øm og varm og tålmodig. Mye mer tålmodig enn meg.
Husker du hvor bekymret du var når de var det minste syke?
Du hadde bedre lag med dem enn meg. Og de elsket deg.
Husker du lørdagskveldene vi hadde sammen?
Hva var det som skjedde?
Hva var det vi gjorde som var galt?
Når ble barna likegyldige for deg?
Når ble du likegyldig for barna?
Hvor ble det av kjærligheten og omsorgen?
-Og gleden? -Jeg gråter ikke over spilt melk.
Barna vokser opp, relasjoner brytes.
Kjærlighet tar slutt, liksom ømhet, vennskap og samhørighet. Slik er det.
Iblant er du og jeg som to bortskjemte og favoriserte søndagsbarn-
-som har sløst bort våre ressurser. Nå er vi fattige, bitre og sinte.
Jeg skal fortelle deg noe banalt. Vi er følelsesmessige analfabeter.
Vi kan alt om kroppen, jordbruk i Pretoria,-
-og at kvadraten på hypotenusen er lik summen av kateternes kvadrat,-
-men vi har ikke lært et eneste ord om sjelen.
Vi er bunnløst og uhyggelig uvitende om oss selv og andre.
Nå gjesper du, og da er foredraget slutt.
Skal du ha en konjakk til? Så kan vi bestemme om det blir noen middag.
-Jeg er ikke enig med deg. -Jeg skal fortelle noe rart.
Gjesteprofessoratet har gått til helvete. Det spiller ingen rolle.
-Så forferdelig kjedelig. -Ja, en blir litt lei seg.
Det var som vanlig noe lureri. Først utsatte de turen.
Så fantes det ikke penger, men så fikk Åkerman dra, og der satt jeg.
Sånn kan det gå. Det skjedde i mai.
Jeg trengte permisjon. Da måtte jeg kontakte universitetsledelsen.
Da var de nødt til å fortelle at det var Åkerman som skulle dra.
Han har forsket mye i det siste, men det er klart at det var noe lureri.
Jeg forstår ikke mentaliteten her.
For noen uker siden skulle vi til Oslo på en kongress.
Plutselig blander departementet seg inn og sier at vi ikke kan dra.
Dels fins det ikke penger og dels må vi være hjemme og gjøre jobben vår.
For et språk!
Vi er vel ingen skolebarn som har tenkt å skulke!
Er det slik man blir behandlet nå? Man har ingen verdi.
Man er besværlig. Og har man ikke riktige politiske oppfatninger.
Ikke progressiv.
Ikke til venstre for venstre.
Gammel.
Utslått i det store kappløpet. En kan le seg i hjel.
Jeg fyller 45 år til sommeren.
Jeg kan antakelig leve i 30 år til.
Ja... Objektivt sett er jeg allerede et kadaver.
I 20 år kan jeg forsure mitt og andres liv bare ved å finnes.
Jeg betraktes som en dyrebar uproduktiv enhet-
-som burde rasjonaliseres bort.
Og dette skal være ens beste år! En kan gjøre nytte og har erfaring.
Men nei, da! Ut med dritten!
La faenskapet gå til han råtner!
Jeg er så forbannet sliten. Marianne...
Bare jeg torde, ville jeg gitt opp alt og flyttet ut på landet-
-eller bedt om en liten jobb ved en skole i en småby.
Av og til synes jeg at det ville vært godt å... Æsj.
Ja, sånn har jeg det.
Paula har en svært ambivalent innstilling til situasjonen.
Av og til sier hun at hun elsker meg,-
-og iblant at jeg er en verdiløs parasitt på velferdssamfunnet.
Iblant tier hun og pakker kofferten.
Jeg vet ikke hva som ville vært den største lettelsen for meg.
Forresten, Marianne...
Jeg tror at hun bedrar meg. Men det gjør ikke så mye.
Sjalusien min har i prinsippet gått over.
Egentlig har alt gått over.
Jeg vet knapt lenger hvem jeg er.
Det er noen som har spyttet på meg, og jeg drukner i splyttklysen.
-Hvorfor sier du ingenting? -Der er merkverdig...
Da jeg kom, ville jeg ligge med deg for å se om jeg følte noe.
Men jeg følte ikke annet enn litt snill vennskap.
Vet du hva jeg tror? At jeg holder på å bli fri fra deg.
Det har tatt lang tid og gjort ulidelig vondt, men nå er jeg fri.
Jeg kan begynne å leve mitt eget liv, og det føles fantastisk deilig.
-Da får jeg vel gratulere. -Jeg vet ikke hvorfor jeg sier det nå.
Det er vel grusomt siden du har det så vondt, men det bryr jeg meg ikke om.
Jeg har tatt for mye hensyn til deg, og at det drepte kjærligheten.
Hvis jeg hadde tillatt meg selv å ikke ha dårlig samvittighet,-
-ville jeg sett at alt vi gjorde mot hverandre, var galt.
Husker du etter Karins fødsel? Da vi ikke kunne ligge med hverandre.
Vi sa at det var selvsagt etter to graviditeter.
Og alle senere resonnementer for at vi ikke ville ligge med hverandre.
Det var varselsignaler. Røde lys og stoppsignaler lyste rundt oss,-
-men vi forsto ingenting. Vi erklærte oss fornøyde.
Jeg syns slike retrospektive utstillinger er utrolig uinteressante.
Jeg blir sprø på deg og dine idiotiske sarkasmer!
Er det bare du som får bestemme hva en får føle og mene?
Fy faen, som jeg hater deg.
Jeg husker at jeg tenkte det ganske ofte: "Fy faen, som jeg hater henne."
Særlig når vi hadde hatt sex og jeg hadde kjent likegyldigheten din.
Så satt du naken på bideet og vasket bort det ekle som kom fra meg-
-som du syntes luktet så fælt.
Da tenkte jeg: "Jeg hater kroppen og bevegelsene hennes."
Jeg skulle slått deg.
Jeg ville slå ned den hvite harde motstanden du utstrålte.
Men vi snakket om hvor hyggelig vi hadde det sammen, tross alt.
Forklar meg da hvorfor jeg har det så bra nå.
-Jeg gjør alt den andre mannen ber om. -Bare vent.
Om en stund gifter dere dere, og da blir du likedan mot ham.
Bare vent. Det sitter dypt.
Så begynner du å lete etter en ny elsker som kan befri deg fra avskyen.
-Jeg vet at du tar feil. -Det fins noe som heter vanlig ømhet!
Det fins noe som heter normal, selvsagt sanselighet.
Kroppslengsel, for eksempel!
Men alt det er blokkert for deg.
Tror du ikke at jeg også led av at vi ikke hadde det bra?
Jeg lurte om det skulle være så usselt. Om det skulle være slik?
Vi satte oss ned og beroliget oss med at det seksuelle var en bisak.
Vi hadde det jo bra på alle andre måter.
-For et selvbedrageri, Johan! -Du glemmer noen ubehagelige ting.
-Da kan du opplyse meg om det. -Vet du hva du gjorde?
Du utnyttet kjønnsorganet ditt. Det ble en handelsvare.
Fikk jeg ligge med deg en dag, ville du slippe den neste.
Var jeg hjelpsom, fikk jeg et nyp.
Våget jeg å komme med kritikk, hevnet du deg ved å trekke deg unna.
Det er fullstendig grotesk! Du var verre enn den verste hore!
-Du ville aldri høre sannheten! -En jævla kvinnesannhet?
Tror du at du kan tråkke på meg så mye du vil?
Skulle jeg være et surrogat for din mor? Maset om at jeg forsømte hjemmet!
-At jeg lot mitt yrke komme først. -Det er ikke sant!
Jeg hørte ikke annet de første årene. Dere ga meg bare dårlig samvittighet.
Du og moren din og foreldrene dine ga meg dårlig samvittighet.
Og så var jeg en dårlig elskerinne også!
Krav og urettferdighet overalt! Klaging og masing og faen ta deg!
Hevnet jeg meg med kjønnsorganet, var ikke det noe rart.
Jeg hadde en kompakt overmakt mot meg. Deg, mor, dine foreldre og samfunnet.
Når jeg tenker på hva jeg har holdt ut med og er blitt fri fra,-
-så vil jeg skrike! Og jeg sier deg: Aldri, aldri mer!
Du klager over at du er blitt overkjørt og utintrigert.
Og det fortjener du jammen meg!
Jeg skulle ønske du fikk det kjørt ned i halsen at du er en parasitt!
-Nå er du fullstendig grotesk! -Hva så? Jeg er blitt sånn!
Men forskjellen mellom oss er at jeg ikke gir meg.
Jeg skal fortsette å leve i virkeligheten slik som den er!
For det jeg liker bedre enn alt annet, er å leve!
Jeg liker å ta meg gjennom motgang. Jeg ber ikke om hensyn!
Bra. Da slipper vi medlidenhet og kan kaste dårlig samvittighet i søppelet.
Vi begynner å bli menneskelikende, du og jeg.
Feilen var at vi møttes, forelsket oss og ville leve sammen.
For en fiasko! Da skriver vi under på papirene så fort som mulig.
Så deler vi på bryllupsgavene og sier: "Det var jo synd det var en tabbe."
Jeg vet hva du har tenkt hele kvelden. Du vil ikke ha skilsmisse.
-Det er det dummeste jeg har hørt. -Bevis det motsatte og skriv under!
Johan, hvis du skal være ærlig... Se på meg, Johan!
Du har angret deg. Du vil ikke skilles. Du ville si det i dag.
Hvis det var slik, er det en forbrytelse? Jeg innrømmer nederlaget!
Jeg er lei av Paula! Jeg lengter hjem!
Jeg vet alt. Du trenger ikke se på meg sånn.
Jeg er mislykket og på vei utfor.
Og jeg er redd og hjemløs.
Dette er ikke riktig øyeblikk å be deg gjenoppta ekteskapet på.
-Vil du appellere til medlidenhet... -Jeg vil bare være ærlig.
Jeg var knyttet til deg på en dypere måte enn jeg forsto.
Jeg var avhengig av hjem og familie, ordnet liv og rolig hverdag.
Jeg er lei av å være alene. Ensomhet med Paula er en verre ensomhet.
Jeg holder ikke ut med noen av delene!
Jeg kan ikke snakke om dette. Nå vet du i hvert fall alt.
Jeg lurer på hvordan det ville vært.
Jeg vet at det ville blitt mye bedre enn det har vært.
Jeg vet at vi ville bli mer forsiktig med hverandre. Tror du ikke det?
Snart ville vi falle tilbake til gammel oppførsel og mas-
-og våre gamle aggresjoner. Alle forsetter ville være glemt.
Vi ville ikke lært noe. Alt ville blitt som før, eller verre.
-Det ville vært en stor tabbe. -Hvordan kan du være så sikker på det?
Hvor mange ganger må jeg gjenta at jeg ikke føler annet for deg-
-enn rudimentær medlidenhet?
Jeg vil ikke at du skal bønnfalle meg!
Jeg vet ikke om jeg klarer det.
-Det ville vært det aller verste. -Vi kan vel i hvert fall forsøke?
Har du glemt hvordan jeg tryglet og ba om at du skulle komme tilbake?
Har du glemt hvordan jeg gråt og ydmyket meg selv og ba?
Jeg ble til og med religiøs og ba Gud hjelpe meg med å få deg tilbake.
Har du glemt møtene våre? Alle dine halvsannheter og utflukter?
Du var totalt likegyldig overfor meg.
Jeg visste ikke bedre da. Det kan du ikke bebreide meg for nå.
Bebreide? For et fantastisk ord, Johan!
Jeg syns du er vanvittig naiv!
Tror du jeg har gjennomgått alt dette og begynt å leve et normalt liv-
-for at jeg skal ta vare på deg så du ikke bukker under av selvmedlidenhet?
Var du ikke så bedrøvelig, ville jeg ledd deg ut!
Når jeg tenker på hva du har gjort, blir jeg nesten syk av raseri.
Bare se, du. Jeg tåler det blikket. Jeg er herdet!
Visste du hvor mange ganger jeg har drømt at jeg har drept deg.
At jeg myrdet deg, at jeg mishandlet deg!
Bare du visste hvor godt det er å endelig si alt dette.
Du er faktisk veldig vakker når du blir så sint.
Det er jo hyggelig.
Du ser jo bare komisk ut.
Forresten har du leppestift på kinnet også.
Forstår jeg deg rett, mener du at skilsmissen skal gå sin gang.
Akkurat slik vil jeg sammenfatte det jeg nettopp har sagt.
-Vil du ha mer konjakk? -Vi har nesten drukket opp alt.
Da er det vel ikke rart at jeg føler meg litt frigjort og rar.
-Hvordan har du det? -Forkjølelsen virker forsvunnet.
-Jeg har ikke hostet på lenge. -Hvis vi skal snakke litt fornuft.
-Gjorde du ikke det tidligere? -Nei, men det var klokt.
-Jeg sitter jo her og forstår. -Nå skal vi snakke fornuft.
Du bør være glad for at jeg har frigjort meg.
Jeg syns du skal gjøre det samme. Frigjør deg fra alt som har vært.
Så skal du begynne på nytt under helt andre vilkår.
-Nå har du en fantastisk mulighet. -Vil du svare meg på noe?
-Nå høres du patetisk ut. -Hva skal det tjene til?
Jeg har ikke lyst. Jeg har prøvd å si det tre eller fire ganger.
Jeg har ikke lyst til å begynne på nytt.
Det sier du bare fordi du er deprimert. Du vil ha medlidenhet.
Nå traff du spikeren på hodet.
Når jeg tenker på hvordan jeg var for et år siden, er det helt fremmed.
Da jeg lå med deg i dag, syntes jeg at jeg lå med en fremmed mann.
Det var faktisk litt opphissende. Tenk om vi blir gode venner en dag.
Langsomt lærer vi hverandre å kjenne som vi er, og ikke det fæle...
-Hva for noe fælt? -Ja, det maskerte.
Tenk om vi kan lære hverandre å kjenne som de menneskene vi kunne blitt-
-og ikke spille roller som forskjellige krefter har pålagt oss.
Det er umulig. Maskeringen begynner i vuggen og fortsetter hele livet.
-Ingen kan finne seg selv. -Det er ikke sant.
Jeg lever ærligere nå enn jeg noensinne har gjort før.
-Og lykkeligere? -Æsj...
Alt snakket om lykke er bare tøys. Lykke for meg...
...er å spise en god middag.
Jeg er ikke som deg.
Forstår du ikke at hele denne situasjonen skremmer meg?
Jeg føler en stor fristelse til å rive i stykker hele skilsmisseavtalen.
Gang på gang tenker jeg: Med hvilken rett hevder jeg et selvstendig liv?
Innbiller jeg meg at jeg har en oppgave utenfor deg og barna?
Jeg er så fristet til å begynne på nytt sammen med deg.
Jeg er sterkere og mer selvstendig og kunne vært deg til hjelp.
Jeg føler en sånn ømhet for deg, Johan.
Jeg må være helt sprø.
Jeg vet jo at det er nødvendig og riktig at vi skilles.
Det er forferdelig.
Jeg forstår...tror jeg.
-Nå skal vi ikke snakke mer om dette. -Nei.
-Skal vi ta denne middagen? -Jeg er for full til deg.
-Kan vi ikke sitte her litt til? -Du får ikke gjøre meg sentimental.
-Vi setter oss litt i sofaen. -Og jeg skal ikke gråte.
-Ikke snakk så jeg begynner å gråte. -Nei. Sett deg.
Jeg setter meg.
Skal vi ikke dra hjem?
-Mener du hjem til meg? -Ja, naturligvis mener jeg det.
-Nei, det går ikke. -Hvorfor går ikke det?
Fordi jeg har en mann som sitter hjemme og venter.
Han kommer til å bli opprørt over at jeg kommer så sent.
Og for at jeg lukter konjakk og at papirene ikke er skrevet under.
-Er han sjalu? -Nei, ikke noe særlig.
Men han vet om min masochistiske legning.
Vet du hva han sa da jeg gikk?
"Nå vil du ligge med mannen din. Og så får du dårlig samvittighet."
"Du har ikke skrevet under på papiret og vil slå opp med meg."
Kommer du til å fortelle at vi lå med hverandre?
Nei. Det kommer jeg ikke til å gjøre.
-Jeg er trøtt. -Det er sent, og vi har drukket mye.
Vi tar en rask spasertur og går hjem til våre respektive.
-Du er fantastisk. -Nei, jeg liker det sunne.
-Kom, så går vi. -Men papirene.
Papirene.
Da jeg kom, var jeg fast bestemt på at jeg ville skilles.
-Jeg er ikke så sikker lenger. -Det er jo sjenerøst.
Jeg hadde kanskje tenkt å gifte meg. Jeg vet ikke, men jeg tror det.
Han passer meg, og pikene liker ham.
Vi har det godt sammen. Han er skilt og foreslo giftermål.
Jeg følte meg ganske fristet.
Riv i stykker papirene, Johan. Gjør hva du vil.
De er jo ganske betydningsløse. Det er uviktig hvilket navn jeg har.
Gud, for en preken.
-Skal vi gå nå? -Jeg skriver gjerne under.
-Ikke gå. -Jeg skal ringe etter en drosje.
Kan jeg få en bil til Malmrosgatan 45? Ja, nå straks. Takk.
Blir du med? Du har drukket for mye.
-Jeg sitter litt til. -Nei, ikke sitt her alene.
Det kan vel du gi blaffen i. Jeg vil at du skal bli litt til.
Jeg vil ikke bli. Du er trøtt og har drukket for mye.
-Ikke gå! Jeg vil ikke at du skal gå! -Ikke vær dum.
-Ikke vær dum selv. -Ikke gjør dette. Gi meg nøkkelen.
Jeg gir faen i hva du mener.
Nå svirrer det rundt i Mariannes vel- organiserte hode. "Hva gjør jeg nå?".
Er han blitt gal? Vil han slå meg?
-Jeg syns bare at du er komisk? -Jaså?
Hvorfor ler du ikke da? Jeg syns du ser redd ut.
La meg i det minste få ringe og avbestille drosjen.
Hvorfor det? De venter bare i ti minutter, og så drar de igjen.
Sitt i ro, du. Dette kommer til å ta lang tid, det lover jeg.
-For all del. Hva vil du si? -Ingenting.
-Jeg vil bare se på deg. -Vær så god.
Jeg burde ventet meg dette fra en som deg.
Jeg pleier å advare kvinner å ikke bli alene med mennene de skilles fra.
-Jeg trodde ikke dette ville skje meg. -Hold kjeft.
Jeg er ikke redd deg. Jeg gir blaffen i hva du vil ta deg til.
-Hold kjeft, sier jeg! -Du er ikke riktig vel bevart!
Kan jeg få låne nøkkelen så jeg kan tørke bort blodet?
-Jeg slipper deg ikke ut. -Ditt forbannede svin!
Nå er det nok! Skal du holde på på denne måten?!
Jeg kunne drept deg! Jeg kunne drept deg!
Men, Marianne... Hvordan går det med deg?
Jeg kan bare klandre meg selv.
Kan jeg få låne nøkkelen nå?
-Skal jeg hjelpe deg? -Nei, ikke kom hit.
Den femte delen av "Scener fra et ekteskap"heter "Analfabetene".
Mens dere ser på bildet fra Fårö, skal jeg fortelle hvem som har gjort hva.
Liv Ullmann og Erland Josephson spilte rollene.
Sven Nykvist har fotografert, og Lars Karlsson var hans assistent.
Klær: Inger Pehrsson. Rekvisita: Gunilla Hagberg. Maske: Cecilia Drott.
Lyd og miksing: Owe Svensson, og Arne Carlsson var hans assistent.
Klipping: Siv Lundgren. Script: Ulla Stattin.
Øvrige medhjelpere: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg,-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson og Siri Werkelin.
L. Carlberg var produksjonsleder, og laboratoriet heter Filmteknik.
Nils Melander har gjort lyssettingen på Eastman Color.
Det hele er produsert av Cinematograph på Fårö.
Året er 1973.